Rīgas porcelāns – vērtība, kas atspoguļo vēsturi
Nora Rieksta
DELFI žurnāliste
Tējas servīze "Anita". Taisija Poluikēviča, Ilona Priedkalne. Rīgas Porcelāna rūpnīca. 1984. Rīgas Porcelāna muzeja krājums. Foto – Gvido Kajons
![](https://static.tildacdn.com/tild3663-3161-4966-b539-333964356636/shutterstock_1904996.png)
Rīgas porcelāns ir vērtība. Turklāt mērāma pēc dažādiem marķieriem un no atšķirīgiem skatpunktiem. Kolekcionāram elpa aizrausies, ieraugot mākslinieces Zinas Ulstes radīto eleganto servīzi "Laima", kuras kvalitatīvākā un augstvērtīgākā versija nonāca lielākoties pie kompartijas vadoņu ģimenēm vai gozējās Padomju Latvijas sasniegumu izstādēs, cits notrauks putekļus no vecāku kāzu dāvanas un īpašos brīžos dzers kafiju no "Neldas", "Vasaras", "Ausmas", "Ārijas" vai "Bitītes" krūzītēm. Bet daudziem no mums milzu sentimentāla vērtība būs sarkanpunktotā "Anita" vai kompota komplekts ar dzērvenītēm dekorā, kas bija un nereti joprojām ir daudzās mājās.
Rīgas porcelāna rūpnīcas (RPR) ražojumi, īpaši plānsienu porcelāna kafijas servīzes, pēdējo gadu laikā piedzīvojuši renesansi, pateicoties kolekcionāru pieprasījumam ārpus Latvijas. Igauņi un somi par RPR servīzi gatavi maksāt 400 un vairāk eiro. Tagad šos priekšmetus novērtē arī pašu mājās. Vairākus gadu desmitus nostāvējušas dziļākajos bufetes un trauku skapja plauktos vai pat šķūnīšos, tās kautrīgi, bet pārliecinoši pastumj malā 90. gadu hitu "franču stiklu" un bezpersoniski vienādās brokastu krūzes ar dažādas kvalitātes korporatīvajiem saukļiem, logotipiem un raibām bildītēm virsū. Un tas vēlreiz atgādina, ka mūsu vēsture spoguļojas it visā, arī visparastākajā tējkannā, kafijas krūzītē vai olu trauciņā ar tautumeitas bruncīšiem.
Priekšmeti no trauku ansambļa “Māra” Formas un dekora autore Zina Ulste RPR. 1984 Rīgas Porcelāna muzeja krājums Foto: Gvido Kajons
"Brūnais, pelēkais, vārdu sakot, visi klusinātie toņi. Šādā kolorītā izpaužas nacionālās stilistikas atskaņas. Mūsu porcelānā ir klusas jūras harmonija (..). Mums krāsas cita ar citu nestrīdas," tā 1984. gada oktobrī intervijā laikrakstam "Rīgas Balss" sacīja Rīgas porcelāna rūpnīcas dekolu iecirkņa brigadiere Skaidrīte Rudzīte. Savukārt porcelāna pētnieks un kādreizējais RPR darbinieks Zigurds Konstants grāmatā "Rīgas porcelāns un fajanss" (Rīga, Zinātne, 1984) Rīgas porcelāna izstrādājumu rotājumu raksturo kā "ornamentālu, taču ne pārāk apjomīgu", "krāsu gammā un tonalitātē neuzbāzīgu, ieturētu un mierīgu, pat ja lietotas košākas krāsas".
"Jā, Rīgas porcelāns Padomju Savienības laikā kotējās augstu," saka Rīgas Porcelāna muzeja direktore Iliana Veinberga. Muzejs šodien ir tiešs RPR mantinieks, kas glabā kādreizējo rūpnīcas muzeja krājumu. Viņa norāda, ka emocionāli Baltijas valstīs ražotais allaž tika vērtēts kā Rietumu pasaulei tuvāks. No padomju laika porcelāna ražotnēm visspēcīgākā bija Lomonosova rūpnīca Ļeņingradā, kas vēl pirms revolūcijas Krievijā strādāja imperatoram un arī vēlāk bija pirmā un galvenā ar tādām prasmēm un zināšanām, kādas bija reti kur Eiropā. Savukārt siluets, atturīgais dizains un stils bija galvenā Rīgas porcelāna rūpnīcas ražojumu priekšrocība.
![](https://static.tildacdn.com/tild3665-3638-4039-a231-306164646631/-/empty/73236_n.jpg)
RPR ceha iecirknī strādnieces strādā pie konveijera. 1974. gads. Foto: Vladimirs Filatovs. No Latvijas Nacionālā arhīva.
Rīgas porcelāna rūpnīcas izveidošana un sākums ir saistāms ar divām galvenajām porcelāna un fajansa izstrādājumu ražotnēm pirmās brīvvalsts laikā – Kuzņecova un Jesena fabrikām, kas pēc Otrā pasaules kara tika nacionalizētas un 60. gados apvienotas. Savukārt šo ražotņu vēsture iestiepjas krietni tālu 19. gadsimtā. 1841. gadā otro no vēlāk kopumā septiņām savām fabrikām Krievijas impērijā Rīgā atvēra krievu uzņēmējs Sidors Kuzņecovs, aizsākot fajansa un porcelāna trauku ražošanu plašam patēriņam. Otra nozīmīgākā ražotne – Jesena fabrika – piederēja baltvācu uzņēmējam Jakobam Karlam Jesenam. Dibināta 1886. gadā, tā atradās Rīgas nomalē, Mīlgrāvī, un sākotnēji trauku ražošana bija tikai tās blakusaktivitāte.
Abas fabrikas bija spiestas darbību apturēt Pirmā pasaules kara laikā, tomēr 20. un 30. gados abas atkal atsāka darboties. Kuzņecovu dzimtas vairāki pārstāvji pārcēlās uz Rīgu un turpināja strādāt nu jau vienīgajā savā fabrikā, jo Krievijā pēc revolūcijas viņu uzņēmumi tika nacionalizēti.
Savukārt Jesens savu fabriku evakuēja uz Ukrainu un darbu atsāka vien 1933. gadā.
Otrais pasaules karš nāca ar Latvijas okupāciju un abu fabriku nacionalizāciju. Pēc kara Kuzņecova ražotne pārtapa par Rīgas Porcelāna un fajansa fabriku, savukārt Jesena – par Rīgas Porcelāna fabriku. 1963. gadā abas tika apvienotas un turpmāk darbojās kā Rīgas porcelāna un fajansa rūpnīcas pirmais un otras iecirknis abu ražotņu vēsturiskajās vietās – Maskavas ielā (šodien – tirdzniecības centrs "Akropole") un Mīlgrāvī, Lēdurgas ielā.
Abas fabrikas bija spiestas darbību apturēt Pirmā pasaules kara laikā, tomēr 20. un 30. gados abas atkal atsāka darboties. Kuzņecovu dzimtas vairāki pārstāvji pārcēlās uz Rīgu un turpināja strādāt nu jau vienīgajā savā fabrikā, jo Krievijā pēc revolūcijas viņu uzņēmumi tika nacionalizēti.
Savukārt Jesens savu fabriku evakuēja uz Ukrainu un darbu atsāka vien 1933. gadā.
Otrais pasaules karš nāca ar Latvijas okupāciju un abu fabriku nacionalizāciju. Pēc kara Kuzņecova ražotne pārtapa par Rīgas Porcelāna un fajansa fabriku, savukārt Jesena – par Rīgas Porcelāna fabriku. 1963. gadā abas tika apvienotas un turpmāk darbojās kā Rīgas porcelāna un fajansa rūpnīcas pirmais un otras iecirknis abu ražotņu vēsturiskajās vietās – Maskavas ielā (šodien – tirdzniecības centrs "Akropole") un Mīlgrāvī, Lēdurgas ielā.
Rīgas porcelāna rūpnīcas ražojumu priekšgājēji
Runājot par RPR dizaina mantojumu, būtiski apzināt pagātni – jo porcelāns ir samērā sarežģīts, resursu ietilpīgs un konservatīvs materiāls, kas nepieļauj straujas pārmaiņas. Vienkārši sakot – ja reiz ir tapusi laba, ergonomiska forma, pēc kuras atliet tējkannu, šķīvi, krūzīti vai sālstrauciņu, šāds priekšmets var tikt ražots gadiem ilgi, arī mainoties politiskajām iekārtām un estētiskajām prasībām.
![](https://static.tildacdn.com/tild3535-6463-4065-b536-313330353063/-/empty/00_RPM_Kannas.jpg)
Foto: M. S. Kuzņecova sabiedrības porcelāna un fajansa fabrika. 1887-1915. Rīgas Porcelāna muzeja krājums.
Viena no šādām mantiniecēm ir "Gardner" fabrikas tējkanna. Oriģinālā forma nāk no "Gardner" fabrikas. Par laikmetu atšķirībām liecina vien tās dekori un fabrikas zīmogs trauka apakšā. Brita Frānsisa Gārdnera 1766. gadā dibinātā fabrika bija viens no retajiem tāda vēriena uzņēmumiem, kas piederēja ārzemniekiem Krievijas impērijā. Tomēr 19. gadsimta pirmajā pusē Krievijas ekonomiskās politikas dēļ Gārdneri bija spiesti savu uzņēmumu pārdot Kuzņecovu dzimtai. Šīs formas tējkannas Kuzņecovs turpināja ražot līdz pat Pirmajam pasaules karam, to ražoja arī 20. un 30. gados, Otrā pasaules kara laikā un vēlāk arī Rīgas porcelāna un fajansa rūpnīcā.
Savukārt starpkaru periodā – 20. un 30. gados – jau tapa savs nacionālais dizains ne tikai trauku rotājumā, bet arī formās. Te atkāpei jāatgādina par šī īsā perioda fenomenu – darbnīcām "Baltars", "Burtnieks" un "Ripors", kas radīja unikālu mākslas porcelānu, tomēr tas jau ir cits stāsts.
Pēc Otrā pasaules kara ražošana turpinājās, izmantojot atlikušos pirmskara resursus, tai skaitā formas, dekorus un speciālistus, kas bija palikuši Latvijā. Nereti tika mainīts servīzes nosaukums, vien atsevišķos gadījumos saglabājot oriģinālo. Tādas starpkaru periodā zināmas servīžu formas kā "Ping Pong" vai "Barbara" ar nelielām detaļu modifikācijām tika ražotas arī 50. gados un vēlāk.
Pēc Otrā pasaules kara ražošana turpinājās, izmantojot atlikušos pirmskara resursus, tai skaitā formas, dekorus un speciālistus, kas bija palikuši Latvijā. Nereti tika mainīts servīzes nosaukums, vien atsevišķos gadījumos saglabājot oriģinālo. Tādas starpkaru periodā zināmas servīžu formas kā "Ping Pong" vai "Barbara" ar nelielām detaļu modifikācijām tika ražotas arī 50. gados un vēlāk.
Spilgts starpkaru perioda nacionālā dizaina mantojums ir Jēkaba Bīnes 1937. gadā radītā servīze "Tauta", kas ir uzskatāma par vienu no pirmajiem latviešu autoru radītajiem porcelāna dizaina paraugiem. Tā tika apbalvota ar zelta medaļu Pasaules mākslas un rūpniecības izstādē Parīzē. Servīzes oriģināls joprojām glabājas Dekoratīvās mākslas un dizaina muzejā. Pēc Bīnes radītajām formām servīzi turpināja ražot arī 50. gados. Tiesa, forma kā 30. gados, tā arī vēlāk esot bijusi ražošanai neparocīga, līdz ar to nav ražots daudz, tomēr pietiekami. Bīnes "Tautas" tapušas ar dažādiem dekoriem, pārstrādātas tējas servīzes versijā un papildinātas ar jauniem priekšmetiem. Šodien kolekcionāru forumos atrodamas "Tautas", sākot no vienkāršiem, ar krāsainu svītriņu apvilktiem traukiem, kas nozīmē, ka tā ir pati lētākā servīzes versija, līdz pat reprezentatīviem, mākslinieciski augstvērtīgiem ražojumiem.
Kreisajā pusē – Jēkaba Bīnes servīze "Tauta". 1937. gads. Foto no Dekoratīvās mākslas un dizaina muzeja krājuma. Labajā pusē – Jēkaba Bīnes kafijas un tējas servīze "Tauta". apgleznojuma autore Mirdza Jurča. 1958. gads. Foto: Gvido Kajons, no Rīgas porcelāna muzeja krājuma.
No pēckara mantojuma līdz oriģinālam dizainam
Pēckara gados abās fabrikās – Kuzņecova un Jesena mantiniecēs – ieradās gan uz Latviju norīkotie speciālisti, kuru uzdevums bija gan veicināt PSRS raksturīgu rūpniecības metožu ieviešanu, gan radīt jaunas, laikmeta estētikas prasībām atbilstošas formas un dekorus, gan strādnieki, karu pārcietuši labākas dzīves meklētāji ar visdažādākajiem likteņiem. Smagākos darbos pirmajos pēckara gados tika nodarbināti arī vācu karagūstekņi.
Marija Sorokina Rīgā nokļuva uzreiz pēc Otrā pasaules kara, 17 gadu vecumā. Piedzīvojusi Ļeņingradas blokādi, evakuāciju un ģimenes izjukšanu, viņa uz Rīgu bija sekojusi māsai. Uzreiz pēc tam sākusi strādāt Rīgas porcelāna fabrikā. "Tādus kā es sākumā neviens nenoformēja kā strādniekus, jo bijām jauni un muļķi, baidījās, ka aiziesim prom. Tā arī strādājām ar nesakārtotiem papīriem, bez nekā, taču algas saņēmām, tā ka ar visu bijām apmierināti. Gadu nostrādājām un tad jau tikām iesaistīti Porcelāna fabrikas strādnieku statusā."
(No grāmatas "Porcelāna stāsti: Rīgas porcelāna rūpnīcas darbinieku atmiņas", 2020.)
(No grāmatas "Porcelāna stāsti: Rīgas porcelāna rūpnīcas darbinieku atmiņas", 2020.)
"Ja skatās darbu plānus un atskaites laika periodā no Otrā pasaules kara beigām līdz 50. gadu pirmajai pusei, rādās diezgan liels haoss un darbu kvalitāte ir atkarīga no katra indivīda. Vēlāk, Hruščova laikā, jau parādās tendences organizēt ražošanu, resursu apriti, izplatīšanu jau strukturētākā veidā," skaidro Rīgas Porcelāna muzeja vadītāja Iliana Veinberga.
50. gados jau tika izstrādātas jaunas, oriģinālas formas, kas iemiesoja laikmetam raksturīgo dekoratīvisma tendenci – daudz rotājošu sīkdetaļu, kurās tiek kombinēti pseidotautiski un klasicisma elementi. Savukārt dekori no šī laika ir krāšņi un piesātināti – pārsvarā naturālu ziedu gleznojums atbilstoši klasiskajām un arī slāviskajām porcelāna apgleznošanas tradīcijām.
50. gados tapis arī pirmais plaša patēriņa porcelāna oriģināldizaina paraugs Padomju Latvijā – mākslinieces Zinas Ulstes veidotā servīze "Laima". Kā norāda Porcelāna muzeja vadītāja, hronoloģiski tā tika ražota jau Hruščova laikā, bet estētiski pilnībā turpināja Staļina laika stilistiku. Tiesa, greznākās "Laimas" vienkāršā padomju cilvēka mājoklī nonāca reti.
50. gados jau tika izstrādātas jaunas, oriģinālas formas, kas iemiesoja laikmetam raksturīgo dekoratīvisma tendenci – daudz rotājošu sīkdetaļu, kurās tiek kombinēti pseidotautiski un klasicisma elementi. Savukārt dekori no šī laika ir krāšņi un piesātināti – pārsvarā naturālu ziedu gleznojums atbilstoši klasiskajām un arī slāviskajām porcelāna apgleznošanas tradīcijām.
50. gados tapis arī pirmais plaša patēriņa porcelāna oriģināldizaina paraugs Padomju Latvijā – mākslinieces Zinas Ulstes veidotā servīze "Laima". Kā norāda Porcelāna muzeja vadītāja, hronoloģiski tā tika ražota jau Hruščova laikā, bet estētiski pilnībā turpināja Staļina laika stilistiku. Tiesa, greznākās "Laimas" vienkāršā padomju cilvēka mājoklī nonāca reti.
50. gados tapis arī pirmais plaša patēriņa porcelāna oriģināldizaina paraugs Padomju Latvijā – mākslinieces Zinas Ulstes veidotā servīze "Laima". Hronoloģiski tā tika ražota jau Hruščova laikā, bet estētiski pilnībā turpināja Staļina laika stilistiku. Tiesa, greznākās "Laimas" vienkāršā padomju cilvēka mājoklī nonāca reti.
Foto: Gvido Kajons
Foto: Gvido Kajons
![](https://static.tildacdn.com/tild3237-3762-4835-b238-396433666131/-/empty/02_RPM_LAIMA_kafijas.jpg)
Kafijas servīze “Laima” Formas un dekora autore Zina Ulste RPF. 1954-1958 Rīgas Porcelāna muzeja krājums Foto: Gvido Kajons
Zelts, formas, krāsu bagātība. Šodien varam sajūsmināties, ka kaut kas tāds tika ražots šeit uz vietas, Latvijā. Taču šīs lietas nebija pieejamas plašam patēriņam. Lielākoties padomju viesistabās nonāca zemākas kvalitātes ražojumi – ar tumšiem punktiem, no nevienmērīga porcelāna, dekorēti minimāli – ar zilas krāsas svītriņu gar malu vai neregulāri uzlīmētiem, vienkāršiem dekoliem, galvenokārt izmantotiem, lai piesegtu defektus. Turklāt – pat šādi trauki bija deficīts.
"Katrā universālveikalā bija savs zemletes saraksts – un arī virsletes saraksts, kurā pierakstās tie, kas vēlas kaut ko pirkt tad, kad beidzot kaut kas veikalā ienāk. Šie skaistie trauki, kā Ulstes "Laima", bija parādes lietas, kas nonāca vai nu, piemēram, kāda universālveikala vadītāja īpašumā, kompartijas vadoņa ģimenē, vai Padomju Savienības sasniegumu izstādēs," stāsta Iliana Veinberga.
"Katrā universālveikalā bija savs zemletes saraksts – un arī virsletes saraksts, kurā pierakstās tie, kas vēlas kaut ko pirkt tad, kad beidzot kaut kas veikalā ienāk. Šie skaistie trauki, kā Ulstes "Laima", bija parādes lietas, kas nonāca vai nu, piemēram, kāda universālveikala vadītāja īpašumā, kompartijas vadoņa ģimenē, vai Padomju Savienības sasniegumu izstādēs," stāsta Iliana Veinberga.
Padomju modernisms – ātrāk, vairāk, vienkāršāk
Hruščova atkušņa laiks un destaļinizācija nesa līdzi pārmaiņas arī dizainā. Tiesa, vēlreiz jāatgādina, ka porcelāna ražošanā ieviest jaunu formu nozīmēja pārplānot visu ražošanas līniju un darba procesu, tāpēc tā saucamais Staļina baroks formās turpinājās arī 50. gadu vidū un otrajā pusē. Tomēr Padomju Savienībai bija nepieciešams sacensties globālajā arēnā ne tikai ar militārajiem sasniegumiem un kosmosa iekarošanu, bet arī ar rūpēm par darbaļaužu labklājību. Vismaz uz āru bija jāparāda, ka dzīvot Padomju Savienībā ir tikpat labi kā Rietumos. Tas skāra ražošanu visās nozarēs un līmeņos. Vispirms tā bija abu fabriku apvienošana Rīgas porcelāna un fajansa rūpnīcā 1963. gadā, bet vēlāk, 1967. gadā, fajansa izstrādājumu ražošanas pārtraukšana. Kopš tā laika mēs pazīstam Rīgas porcelāna rūpnīcu, kas, pakāpeniski modernizēta, kļuva par vienu no lielākajām un augstāk vērtētajām porcelāna ražotnēm bijušajā Padomju Savienībā.
![](https://static.tildacdn.com/tild6366-6135-4064-a536-353230663433/-/empty/05_RPM_STELLA_foto-K.jpg)
Kafijas servīze “Stella” Formas un dekora autore Beatrise Kārkliņa RPF. 1962-1963 Rīgas Porcelāna muzeja krājums Foto: Gvido Kajons
Mērķis bija nodrošināt cilvēkus ar ikdienā lietojamiem priekšmetiem lielā apjomā un ātri. Tāpēc formas kļuva vienkāršākas un vienādas – nekādu izliekumu, pīnīšu, lapiņu un citu sarežģītu rotājumu. Aizvien vairāk trauku formas tika lietas vienā gabalā – nevis atsevišķi līmējot osiņu, snīpīti utt. Savukārt dekorēšanā roku darbu aizstāja zīdspiedes dekols – to pēc autoru paraugiem sāka izgatavot arī uz vietas. Viss bija jāizdara ātri, ar viegli paredzamu rezultātu un pēc iespējas mazāku brāķa procentu.
RPR produkcijas lielākā daļa bija kafijas, tējas un pusdienu servīzes. Taču tika ražoti arī citi priekšmeti – karafes, pelnutrauki, pūdernīcas, vāzes, cigarešu etvijas, svečturi, arī sīkplastika – porcelāna figūriņas. RPR sortimentā bija arī sabiedriskās ēdināšanas trauki – ēdnīcām, restorāniem un kafejnīcām. Galu galā ideālais padomju cilvēks arī maltītes ieturēja kolektīvi, ārpus dzīvesvietas. Tomēr sadzīvē servīzes tika izķertas, līdzko parādījās veikalā, – nebeidzamā deficīta apstākļos ar domu, ka varbūt kādreiz noderēs, ja ne kā kāzu dāvana (kas bija ļoti populāri), tad varbūt kā kukulis, lai pretī saņemtu kādu pakalpojumu, sev labvēlīgu lēmumu vai vienkārši pateiktos.
RPR produkcijas lielākā daļa bija kafijas, tējas un pusdienu servīzes. Taču tika ražoti arī citi priekšmeti – karafes, pelnutrauki, pūdernīcas, vāzes, cigarešu etvijas, svečturi, arī sīkplastika – porcelāna figūriņas. RPR sortimentā bija arī sabiedriskās ēdināšanas trauki – ēdnīcām, restorāniem un kafejnīcām. Galu galā ideālais padomju cilvēks arī maltītes ieturēja kolektīvi, ārpus dzīvesvietas. Tomēr sadzīvē servīzes tika izķertas, līdzko parādījās veikalā, – nebeidzamā deficīta apstākļos ar domu, ka varbūt kādreiz noderēs, ja ne kā kāzu dāvana (kas bija ļoti populāri), tad varbūt kā kukulis, lai pretī saņemtu kādu pakalpojumu, sev labvēlīgu lēmumu vai vienkārši pateiktos.
Tējas servīze "Sakta" ir tipisks padomju modernisma dizaina paraugs, kas tika ražots Hruščova atkušņa laikā un bija pieejams ar dažādiem dekoru risinājumiem. Formas un dekora autore – māksliniece Zina Ulste.
Foto: Gvido Kajons. Rīgas porcelāna muzeja krājums.
Foto: Gvido Kajons. Rīgas porcelāna muzeja krājums.
60. gadu otrā puse un 70. gadi bija pretrunīgs laiks, kad porcelānā, gluži tāpat kā politikā, atkusni un modernismu pakāpeniski nomainīja konservatīvisms un stagnācija. Trauki vēl joprojām bija jāizgatavo ātri un daudz, pēc iespējas lētāk. Ražošanas efektivitāte bija pāri visam – vēl vienkāršāk, vēl mazāk brāķa, bet ekonomikas dievs bija ar uzviju izpildīts plāns. Tika radīti vienkārši, slaidi trauki, kas aizņem pēc pēc iespējas mazāk vietas vagonetes plauktā, lai apdedzināšanu vienlaicīgi var veikt pēc iespējas lielākam priekšmetu skaitam. Savukārt tas, ka tepat Rīgā tapa savi zīdspiedes dekoli, ļāva izpausties vietējiem māksliniekiem, nereti lakoniskus un vienkāršus traukus dekorējot ar krāšņiem, pat nesamērīgiem rotājumiem. Te jau atkal jāatgādina par porcelāna ražošanas konservatīvo dabu, tāpēc nevar teikt, ka šajā laikā pilnībā būtu izzuduši sarežģītāku, dekoratīvāku formu trauki.
![](https://static.tildacdn.com/tild6166-3238-4133-b833-356638306263/-/empty/NeldaKajons.jpg)
Kafijas servīze "Nelda". Formas autors Levons Agadžanjans. Dekora autore Beatrise Kārkliņa. RPR. 1977.
Rīgas Porcelāna muzeja krājums. Foto: Gvido Kajons
Rīgas Porcelāna muzeja krājums. Foto: Gvido Kajons
Ja 19. gadsimtā mēs runājam par formu kopēšanu un Rietumeiropas mākslinieku angažēšanu, starpkaru periodā sagaidām savu nacionālo dizainu, tad arī padomju gados noteikti varam runāt par oriģināldizainu – Rīgas porcelāna rūpnīcā strādāja vietējie autori, kas radīja unikālas lietas. Ir izplatīts uzskats, ka arī Padomju Savienības rūpnīcās tika kopēts Rietumu dizains. Tomēr RPR gadījumā šis pieņēmums ir tikai nedaudz patiess.
"Protams, RPR, tāpat kā visās citās rūpnīcās, bija pieejamas paraugu grāmatas ar attēliem no Rietumos izgatavotās produkcijas. Lielākoties bez norādēm, no kuras ražotnes katrs priekšmets ir nācis, – tās bija sakomplektētas bilžu grāmatas ar servīzēm, veļasmašīnām, šujmašīnām utt. Ja tiktu veikta salīdzinošā analīze, tad varētu redzēt, ka ne gluži kopētas, bet līdzīgas lietas var atrast. Ietekmēšanās, protams, ir, bet bet par tiešiem pārcēlumiem un kopijām bez padziļinātas izpētes tā viennozīmīgi uzreiz teikt nevar," saka Rīgas Porcelāna muzeja direktore.
"Protams, RPR, tāpat kā visās citās rūpnīcās, bija pieejamas paraugu grāmatas ar attēliem no Rietumos izgatavotās produkcijas. Lielākoties bez norādēm, no kuras ražotnes katrs priekšmets ir nācis, – tās bija sakomplektētas bilžu grāmatas ar servīzēm, veļasmašīnām, šujmašīnām utt. Ja tiktu veikta salīdzinošā analīze, tad varētu redzēt, ka ne gluži kopētas, bet līdzīgas lietas var atrast. Ietekmēšanās, protams, ir, bet bet par tiešiem pārcēlumiem un kopijām bez padziļinātas izpētes tā viennozīmīgi uzreiz teikt nevar," saka Rīgas Porcelāna muzeja direktore.
“
"Strādājot redzēju, ka citas mākslinieces skatījās dažādus mākslas žurnālus. Protams, tas iespaidoja darbus. Es domāju, ka tā nevar, ka vajag pašam savu fantāziju darbināt (..). Mēs ar Ulsti runājām par šo tēmu, un Zina teica, ka labi tas nav, tomēr mums, lai arī nebija iespēju ceļot, gribējās gūt kādu ieskatu pasaules mākslas tendencēs. Tāpēc Ulste neiebilda, ka žurnālu iespaidi tiek izmantoti darbos," stāsta māksliniece Ilga Dreiblate.
(No grāmatas "Porcelāna stāsti. Rīgas Porcelāna rūpnīcas darbinieku atmiņas", 2020.)
(No grāmatas "Porcelāna stāsti. Rīgas Porcelāna rūpnīcas darbinieku atmiņas", 2020.)
![](https://static.tildacdn.com/tild6133-6533-4565-b262-636233623165/-/empty/09_RPM_RADOSAIS_foto.jpg)
Kafijas servīze “Pavasaris” Formas un dekora autore Zina Ulste Autordarbs, RPR. 1975 Rīgas Porcelāna muzeja krājums Foto: Gvido Kajons
Ja runājam par radošo brīvību, tad lielā mērā toni noteica galvenie mākslinieki un mākslinieciskā padome. Turklāt ikvienam formas un trauku dekorēšanas autoram bija jāievēro "preiskurantā" rakstītais. Tā bija grāmata, kurā aprakstīti dažādi dekoru veidi, krāsu izmantošanas noteikumi, tas, cik lielu laukumu zīmējums drīkst aizņemt, utt. Tomēr RPR strādājošajiem māksliniekiem tika dotas arī radošās dienas, kuru mērķis bija ļaut izpausties un augt, lai no eksperimentiem nonāktu pie, iespējams, jaunām formām, ko ieviest ražošanā. Lielāka mākslinieciskā brīvība bija, strādājot pie izstāžu darbiem. Tiem bija jāapliecina ražotāja varēšana – sākot no sarežģītām formām, reljefiem un beidzot ar zelta daudzumu un zīmējuma sarežģītību.
Vērtīgs, bet emocionāli un politiski nospriegots – ideoloģiskais porcelāns
Līdzās traukiem un sīkplastikai Rīgā tapa arī propagandas un ideoloģiskais porcelāns. Mazāk zināms fakts, bet vāzes un dekoratīvie šķīvji ar Kremli, Ļeņinu un sarkanajiem karogiem Rīgā tika izgatavoti vēl pat 80. gadu otrajā pusē. Tie paši autori, kas taisīja skaistās kafijas tasītes, tējkannas un šķīvīšus, kas ir mūsu sabiedrības vairāku paaudžu siltas bērnības atmiņas, taisīja arī šo ideoloģisko porcelānu. Tas ražotnes māksliniekiem vienkārši bija jādara, īpašas izvēles nebija.
"Šī pagaidām ir ļoti politizēta un emocionāli nospriegota tēma," atzīst Iliana Veinberga. Propagandas nolūkos galvenokārt tika ražotas vāzes, arī šķīvji, kausi utt. Šos priekšmetus izmantoja, lai, piemēram, pasniegtu dažādos sadraudzības pasākumos – sākot no viena kolhoza priekšsēdētāja vizītes pie otra, starp pašvaldību vadītājiem vai rūpnīcu kolektīviem līdz pat valsts augstākajām amatpersonām. Tāpat bija nepieciešamība izcelt ideoloģiskos datumus – dažādas gadadienas utt. Šīs vāzes, šķīvji un citi priekšmeti tika eksponēti direktoru kabinetos, novietoti sarkanajos stūrīšos vai vestibilos.
"Šī pagaidām ir ļoti politizēta un emocionāli nospriegota tēma," atzīst Iliana Veinberga. Propagandas nolūkos galvenokārt tika ražotas vāzes, arī šķīvji, kausi utt. Šos priekšmetus izmantoja, lai, piemēram, pasniegtu dažādos sadraudzības pasākumos – sākot no viena kolhoza priekšsēdētāja vizītes pie otra, starp pašvaldību vadītājiem vai rūpnīcu kolektīviem līdz pat valsts augstākajām amatpersonām. Tāpat bija nepieciešamība izcelt ideoloģiskos datumus – dažādas gadadienas utt. Šīs vāzes, šķīvji un citi priekšmeti tika eksponēti direktoru kabinetos, novietoti sarkanajos stūrīšos vai vestibilos.
![](https://static.tildacdn.com/tild6362-6237-4131-a636-653738333935/-/empty/11_RPM_IDEOLOGIJA_st.jpg)
Rīgas Porcelāna muzeja ekspozīcijā ir aplūkojama vāze, kas tika izgatavota, lai to pasniegtu kā dāvanu Staļinam dzimšanas dienā 1952. gadā. Lielie, tam laikam svarīgie priekšmeti tika izgatavoti vairākos eksemplāros, lai būtu rezerves variants, ja kādā no ražošanas fāzēm dāvinājuma priekšmets tiktu sabojāts. Šī vāze zīmīga ar to, ka, tajā ieskatoties, redzama aizkrāsota seja. Tas ir Lavrentijs Berija (1899-1953), tuvs Staļina līdzgaitnieks. Pēc Staļina nāves tika arestēts, apsūdzēts spiegošanā, kapitālisma atjaunošanas mēģinājumā un sodīts ar nāvi.
"Porcelāna jomas ietvaros šie priekšmeti ir vērtīgi un nozīmīgi. Kā nišas produktam tam ir neticama vērtība. Taču, protams, ja skatās globālos mākslas notikumus, virzienus un attīstību pasaulē, tad ideoloģisks porcelāns piedalījās un mākslas procesus ietekmēja maz," skaidro Iliana Veinberga.
![](https://static.tildacdn.com/tild3433-3939-4261-a261-383937356532/-/empty/Skivis_Kajons.jpg)
Dekoratīvs šķīvis “Salūts Maskavā” Apgleznojuma autore Beatrise Kārkliņa, autordarbs, RPF.1957 Rīgas Porcelāna muzeja krājums Foto: Gvido Kajons
Rīgā tika ražots ne tikai reprezentatīvais propagandas porcelāns. Ideoloģiskais dizains ienāca arī sadzīvē. Piemēram, varēja iegādāties krūzītes vai medaļas ar padomju simboliku. Par "maigās varas" paņēmienu ir uzskatāmi priekšmeti, kur ideoloģiskas tēmas tiešā vai netiešā veidā parādās sadzīvē lietojamos priekšmetos. Piemēram, tiec apbalvots ar krūzīti, uz kuras atainots Ļeņina piemineklis, jo esi labi startējis spartakiādē vai izpildījis plānu darbā kolhozā. Daļa no "maigās varas" bija arī brašu sportistu un sacensību atainojums dizainā – padomju cilvēkam ir jābūt sportiski aktīvam, atlētiskam un veselīgam – gatavam darbam un aizsardzībai.
![](https://static.tildacdn.com/tild6537-3539-4563-a339-613430383764/-/empty/13_RPM_IDEOLOGIJA_so.jpg)
Vāze ar olimpisko simboliku. Forma "Asja", autore Valentīna Aksjonova. Dekora kompozīcijas autore Beatrise Kārkliņa. RPR. 1978. Rīgas Porcelāna muzeja krājums. Foto: Gvido Kajons
Eklektiskie astoņdesmitie un servīze algas vietā deviņdesmitajos
Tējas servīzes "Viktorija" (forma Levons Agadžanjans, dekors Beatrise Kārkliņa), "Ārija" (forma: Levons Agadžanjans, dekors Ilga Dreiblate), "Karīna" (forma: Taisija Poluikēviča, dekors Ilga Dreiblate). RPR. 20. gs. 80. gadi.
Foto: Gvido Kajons. Rīgas porcelāna muzeja krājums.
Foto: Gvido Kajons. Rīgas porcelāna muzeja krājums.
80. gadi dizainā atgrieza no visa kā pa druskai. Eklektika un vēstures citēšana ieviesa neorokoko, neobarokālas, neogotiskas formas un dekorus. Vienlaikus Padomju Savienības pastāvēšanas pēdējā desmitgade bija ekonomiski sarežģīts laiks – plānošana kliboja, trūka izejvielu. Desmitgades otrajā pusē lielais stratēģiskais mērķis bija "pārbūve", kas porcelāna un ikvienā citā ražošanā nozīmēja strauju modernizāciju. Tomēr, kā atceramies no vēstures, tā nenotika un pārmaiņu vietā Padomju Savienībā aizvien grūtāk bija noslēpjams ideoloģiskais un ekonomiskais krahs. Runājot par porcelānu, šajā laikā tika ražotas labi zināmu autoru jau pārbaudītas un iecienītas formas. Vienlaikus tapa arī jauni moderna dizaina izstrādājumi, taču tie tika saražoti maz vai vairumā gadījumu ražošanā nenonāca vispār. Savukārt, runājot par trauku dekorēšanu, parādījās arī nacionālā simbolika un iepriekš padomju gados nepieļaujami motīvi.
Servīze "Auseklis". Formas un dekora autore Dace Blūma. Izgatavots RPR, nav akceptēts ražošanai. 1987.
Foto: Gvido Kajons. Rīgas porcelāna muzeja krājums.
Foto: Gvido Kajons. Rīgas porcelāna muzeja krājums.
RPR izskaņa un beigas 90. gados bija ilgas un sāpīgas. Padomju laikā izejvielas un palīgvielas tika ievestas no Krievijas un Ukrainas, atjaunotajā Latvijas Republikā tas vairs nebija pašsaprotami. Sadārdzinājās elektrība un gāze, turklāt spēkā stājās pavisam citi – brīvā tirgus un konkurences – likumi. Protams, jāņem vērā arī sabiedrības pieprasījums – tobrīd priekšroka tika dota jebkam "importa", bet centās atbrīvoties no visa, kas atgādināja padomju laiku.
Štata samazināšana, vairākkārtēja vadības maiņa, privatizācijas līkloči, algu kavēšanās un pat to izmaksa produkcijā – tā bija 90. gadu pirmās puses realitāte, ko piedzīvoja daudzas ražotnes. Kā liecina bijušo darbinieku teiktais grāmatā "Porcelāna stāsti: Rīgas porcelāna rūpnīcas darbinieku atmiņas", neizmaksāto algu dēļ bijis pat gadījums, kad aptuveni 25 līdz 30 darbinieki pieteica badastreiku. Katrs centās iekārtoties, kā varēja. Bija mākslinieki, kas kooperējās un mēģināja atrast veidus, kā realizēt produkciju, bija tādi, kas strādāja līdz pēdējam, un bija profesionāļi, kas devās uz ārzemēm.
Štata samazināšana, vairākkārtēja vadības maiņa, privatizācijas līkloči, algu kavēšanās un pat to izmaksa produkcijā – tā bija 90. gadu pirmās puses realitāte, ko piedzīvoja daudzas ražotnes. Kā liecina bijušo darbinieku teiktais grāmatā "Porcelāna stāsti: Rīgas porcelāna rūpnīcas darbinieku atmiņas", neizmaksāto algu dēļ bijis pat gadījums, kad aptuveni 25 līdz 30 darbinieki pieteica badastreiku. Katrs centās iekārtoties, kā varēja. Bija mākslinieki, kas kooperējās un mēģināja atrast veidus, kā realizēt produkciju, bija tādi, kas strādāja līdz pēdējam, un bija profesionāļi, kas devās uz ārzemēm.
“
"Bija brīdis, kad vajadzēja domāt, kur traukus realizēt (..), es braucu pa veikaliem. Aizvedu fotogrāfijas un rādīju (..). Tirgojāmies arī Daugavas Sporta nama otrajā stāvā. Tādā veidā pelnījām naudiņu: pašas sev varējām algu paņemt, un citiem bija, ko maksāt. Kaut kur pirka ļoti labi, citur mūs apšmauca – paņēma traukus uz pārdošanu, bet naudu neatdeva. Bet algu traukos nemaksāja. To sāka darīt tad, kad sāka domāt par sertifikātiem. Taču tas nebija daudz, tikai sertifikātu daļa."
Rasma Kārkliņa, meistare Tehniskās kontroles nodaļā. (No grāmatas "Porcelāna stāsti. Rīgas Porcelāna rūpnīcas darbinieku atmiņas",2020.)
Rasma Kārkliņa, meistare Tehniskās kontroles nodaļā. (No grāmatas "Porcelāna stāsti. Rīgas Porcelāna rūpnīcas darbinieku atmiņas",2020.)
![](https://static.tildacdn.com/tild6632-3865-4537-a336-316566633635/-/empty/18_RPM_nerazotais_di.jpg)
Virtuves trauku komplekts Dizaina autors Āris Segliņš Izgatavots RPR, nav akceptēts ražošanai. 1986-1987. Rīgas Porcelāna muzeja krājums Foto: Gvido Kajons
Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas RPR pirmajā iecirknī turpināja darboties AS "Rīgas porcelāns", bet otrajā – Latvijas un Šveices kopuzņēmums SIA "Latvpotik". AS "Rīgas porcelāns" 1996. gadā pasludināja par bankrotējušu, savukārt bijušais otrais iecirknis Mīlgrāvī pēc īsa mēģinājuma atjaunot "Jessen" fabrikas zīmolu darbību pārtrauca 2003. gadā.
Pēdējo gadu laikā RPR servīzes un citi ražojumi atkal kļuvuši interesanti gan kolekcionāriem, gan ikdienas lietotājiem. Tos neskartus atrod vecmāmiņu kumodēs un bufetēs vai gluži nobružātus pārdod krāmu tirdziņos. Kā jebkurā ražošanā, arī Rīgā tapa dažādu cenu un kvalitātes kategoriju preces, taču šodien labāk saglabājušās ir tieši parādes lietas, jo tās tika lietotas tikai īpašos gadījumos, nevis ikdienā. Pētniekiem gan ir vēl daudz neatbildētu jautājumu. No vienas puses – brīnišķīgas, mākslinieciski augstvērtīgas servīzes, no otras – bija arī neergonomiskas tasītes, nepraktiskas formas. Vai padomju gados pieprasījums pēc traukiem bija saistīts ar kvalitāti, vai tomēr pirka, jo vienkārši nekā cita nebija? Tikmēr sociālo tīklu domubiedru un interešu grupās labi saglabātas un mazlietotas RPR servīzes cena var sasniegt vairākus simtus eiro, trauku kultūrvēsturiskajai vērtībai uzmanību aicina pievērst arī Nacionālā kultūras mantojuma pārvalde. Tas nozīmē – attieksme mainās un sākam novērtēt padomju gadu dizainu kā interesantu, neatkārtojamu un vēsturiski nozīmīgu.
Pēdējo gadu laikā RPR servīzes un citi ražojumi atkal kļuvuši interesanti gan kolekcionāriem, gan ikdienas lietotājiem. Tos neskartus atrod vecmāmiņu kumodēs un bufetēs vai gluži nobružātus pārdod krāmu tirdziņos. Kā jebkurā ražošanā, arī Rīgā tapa dažādu cenu un kvalitātes kategoriju preces, taču šodien labāk saglabājušās ir tieši parādes lietas, jo tās tika lietotas tikai īpašos gadījumos, nevis ikdienā. Pētniekiem gan ir vēl daudz neatbildētu jautājumu. No vienas puses – brīnišķīgas, mākslinieciski augstvērtīgas servīzes, no otras – bija arī neergonomiskas tasītes, nepraktiskas formas. Vai padomju gados pieprasījums pēc traukiem bija saistīts ar kvalitāti, vai tomēr pirka, jo vienkārši nekā cita nebija? Tikmēr sociālo tīklu domubiedru un interešu grupās labi saglabātas un mazlietotas RPR servīzes cena var sasniegt vairākus simtus eiro, trauku kultūrvēsturiskajai vērtībai uzmanību aicina pievērst arī Nacionālā kultūras mantojuma pārvalde. Tas nozīmē – attieksme mainās un sākam novērtēt padomju gadu dizainu kā interesantu, neatkārtojamu un vēsturiski nozīmīgu.
Raksts tapis sadarbībā ar Rīgas porcelāna muzeju.
Veidojot šo rakstu, aicinājām porcelāna kolekcionārus iesūtīt viņu kolekciju īpašos dārgumus, kas palīdzētu plašāk parādīt Rīgas porcelāna rūpnīcas ražojumu sortimentu. Piedāvājam aplūkot iesūtītos foto galerijā.